![](//gportal.hu/portal/nyulmami/image/gallery/1177968296.gif)
MIKOR PÁRISBÓL HAZAJÖTTÜNK
(Él a mese s száll tovább, Margita, Bár emlékes lelkem olykor kilankad S új szerelem és új veszedelem Riadói követelőn riadnak. Új riadók, csitt, ti még várjatok S várj, én Adám, a késő énekekre, Szavak, szerelmek, vágyak ugyis mind itt Sugarukat te szőke fődre hintik.)
Ottokár volt új, huszár Lenkey, Párisból haza ő hozott bennünket S itt hallottuk, hogy Tisza megbukott, Mert a nagy Titok unokákban büntet. Be szánom néha, hogy magyar vagyok S be nem cserélném könnyen semmi mással: Dőzs nagy-urakkal nyögő kis-úr nemzet S háborgó népek: hát ennél lehet szebb?
És Ottokár pogányi áldozást Végzett akkor, hogy utunk véget ére: »Margitáért - szólott friss-szomorun - Hulljon kicsit előre szivünk vére S nagy esküvel esküdjünk vakmerőt, Hisz itthon ugy sincs más szabadulásunk.« Kissé ránk-dőltek titkosan a gondok, De György harsányan úri áment mondott.
Hazajöttünk s itt minden csüggedett, Minden kezdést félbátrak abbahagytak S körülzártak mindent hős pocsolyák, Kicsi tócsák, tengerekké dagadtak. E láp-világ volt hát csataterünk, Itt kellett hát, hogy egymásra találjunk, Uj inzurgensek, pártot ütni készek, Félig-fölkészült jó és szánt vitézek.
Mennyit igért az egyszer Budapest S lendülni-kész itt-amottabb kis medrek: Csodálatos Tél és kora-Tavasz, Dalos-frissen mikor összesietnek Szent olvadás kis csörgetegei, Mintha a Mesék mély Szerelem-tója Nagy üzenettel hívná össze őket, Margitát s a nyugtalan szeretőket.
Így vallott Ottokárnak Margita: »Máskor talán minden másként lehetne, Lehetnék kapós zsidó-feleség Vagy zsidó Beniczkyné Bajza Lenke, De most az Élet itt élni akar, Ahogy soha, engem hiv s vele tartok, És ugy lesz, ahogy dacosan kimondtam: Ott-leszek minden szédült izgalomban.«
»Élő, száguldó valaki leszek, Ki asszony-árral csermelyeket áraszt, Hites úrasszonya valakinek, Ki azt hiszi, hogy ő az, aki választ. S benne akarok lenni osztozón Minden mai Valaki életében S asszony-rangom készítem úri módra Szabad, gyönyörű megélnivalókra.«
És Ottokár leejtve várt fejét, Ájult-durvát nem mondott Margitának: Már tudta, hajh, ő nem terelheti E szép nyakat szegénységes igának S el kell bocsássa, mert élni akar S mert ez akarás Hunnia pecsétje: Pecsét-jel, melyet ezeren óhajtnak, Piros pecsétje éhes, piros ajknak.
Vén Árpád-lap s ifjú, piros pecsét: Ez volt akkor mi álmainknak álma S egy nő, aki szeret vagy nem szeret, De ott kereng nagy álmunkra vigyázva, Kinek nem fontos, mennyi életet Pusztit a mi vad hordású, nyilt aknánk, Kinek tán e nagy harc-gyűlés is semmi, De kortársnál mégis több akar lenni.
S én Ottokárnak magyaráztam el, Elmagyaráztam százszor, békítően, Hogy jobb nekünk az élő Margita Férje-urával, mint a temetőben, Hol eddig szépen elnyugodtanak A mi nem-jött, sohse-volt Margitáink S ha most van egy, az mégis azt jelenti: Zsidó révén, de megtérül a senki.
S aztán még százszor magyaráztam el: Margita másé, hogy majd újhodottan Keressen föl bennünket lebbeteg E vándorlós, sívó, magyar homokban S hogy végre is s mégis zsidó leány, Kit torz házasság emel önmagához S hogy lesz-ura, bárhogyan is ne tessék, Tán holnap nagy, nevezetes jelesség.
Addig pedig a Margita ura, Ha hiszi, hogy az, hát e hittel éljen S csapkodja addig meleg szárnyait Mellette a nő vágyón és fehéren, Ő, aki szivére úgy szedeget Fürtös és ellenes szenzációkat, Mintha nem tudná, hogy táncos, nagy, küldött Útján kisérik óvó, zengő kürtök.
Talán szerethette is az urát, Hiszen vannak rövid órás nagy titkok S néha szerelmeken visz át az út Az igazi, szerelmetes, nagy Hídhoz, Melyről szédülni a legboldogabb S zuhanni jobb, mint cukros mennybeszállás. Margita a nagy Hídnak szállt repülve, Nagy szándékkal kicsit szerelmesülve.
S ekkor szép keggyel így szólt a parancs: Hát engedjük Margitát röpülésre, Hát engedjük meg, hogy kinek-kinek Most harcunkból jusson ki a dú-része. S ha Margita egyszer szárnyat csüggeszt, Majd az menjen utána, kire vágyik S addig hagyjunk szabad-utat a vágynak S minden becsületes, magyar zsiványnak.
S amikor férjhez ment volt Margita, Mi őrülten s nagy-feledten csatáztunk, Tán Ottokár volt az egyedüli, Kit fölturbált mi csunya megaláztunk. Én rikkantottam nagyszerűeket S egy más nőhöz hazudtam tartozásom, De Ottokár közülünk tán legjobban Várt, várt, várt és mind vártunk nagy-titokban.
Összeomlásoknak ideje volt S ez összeomlást már előre láttuk: Az úrfajták akkor egymás között Gyujtogatták és oltották a lángjuk. Mi már tudtuk, hogy a halálbagoly Föluhuzott fejük fölött vidáman, De azt is tudtuk, hogy ilyen ledérnek Indult forradalmak nem hamarost érnek.
Margita élt, szült, sírt, írt és akart, Jelképes útját tele-teleszőtte Ákombákommal Sors íródiák S a Szerelem, mely felé ment előre, Holott soha tán kit sem szeretett, De sorsa volt szerelmeket mutatni S hogy ajkam egyszer fehér karját érte, Esküszöm, hogy minden csatánk megérte.
![](//gportal.hu/portal/nyulmami/image/gallery/1177968562.gif)
SZERELMEK AZ ŐSZBEN
(Nem imádom a cifra temetést Akkor sem, ha eleven isten kapja S fekete parádés sír-lovagok Állnak körül: jó barátok csapatja, Mely eltemetne pompás-örömest S mely azt hiszi, hogy Margita regénye Agónia, búcsúzkodás, rogyodt sor: Hohó, urak, látjuk még egymást sokszor.)
(Velem mindig az Ősz érezteti Bennem lakó életek ős csodáját, Az Ősz: az igen és nem a Tavasz, Széles kedvvel tágulnak meg a pályák, Pályák, célok, emlékek, ingerek, Békék s bánatok arany-égig nőnek.) Őszbe lopódzó játékán a Nyárnak Gyülemlett meg bús kedve Ottokárnak.
Óh, drága, hű, nemzetközi hotel, (Például Svájcnak szelidebb vidékén) Hol beborítnak hajrás sziveket Meghitt távolság, remény és csönd békén. Margitáért idejött Ottokár S itt kezdődtek a csodálatos esték, Átvonulók vissza a magyar tájra Csalva, kábítva, kápráztatva, fájva.
Esték, amelyek megbolonditók, Gyermekei egy titkos anya-Estnek, Kit százezer holt esztendők után Árvái még mindig balgán keresnek. (Az estén, mikor Tisza Kálmán művét Drót-hírekből biztosan veszni láttuk, Azt mondottuk - hivők lévén az esték -. Most már jön a szép, magyar függetlenség.)
(Holott künnről nem jött volt semmi szép S utálatosan spekulativ bölcsek Ősi jaját hadd hangoztassuk itt: Események mindig csak bennről jönnek.) Szegény, nemes arcú piktor-fiú, Be vágyattatták őt az árva esték S hogy művész-lelkét darabokra szedjük: A lehetlenség Margitával együtt.
- Akarok-e s tudom, mit akarok? - Vallott Margita, már itthon, egy estén, - Ellopattam a leányságomat S most akaratos szerelembe esvén Úgy gondolom: nem érett az Idő, Várni kell alkut, talán visszamenni. (Hogy Prinz Franz, Kossuth, akkor miniszter lett, Ilyen volt egész ország, ilyen gyermek.)
- Azt se bánom, ha bolondos leszek, - Vallott tovább Margita Ottokárnak, - S bár nyilván kérnek, várnak valahol, De egyelőre mindhiába várnak. Az Idő piros máglyára viszi, Kik nem tartanak vele együtt lépést: Addig is, míg az időmet kivárom, Akarom és várom a régi párom.
Borzonghattak az őszi éjszakák S a csók-lesek a Margita szavára: Ime, itt egy gyermekes amazon, Ki vár, várós, várják s nem várhat várva, Ki biztos búhoz bátran visszamegy Prédájaként ál álmu őrületnek. (Hogy eszméltek a csalt magyarok is lent, Tisza Istvánt vették vissza, mint Istent.)
(Bajos nekem, mert úgyis fenyeget, Líra elől kitérni, líra vádja, De valahol ez időtáj körül Libbent rosszat életem deszkaszála. Hiszen féléve gyóggyal vidulok Jó Kozmutza szanatóriumában, De ha akkor jól tudok térdre-hullni Tört gőgökkel: ma nem kéne gyógyulni.)
(Ám, ifjú költők, most figyeljetek: Pelenkátokra akkor hímeztük meg, Néhányan együtt, vert himezetét Figyelésnek, ólomnak és ezüstnek. Az Életet én nem cudarozom S minden tettért kész nálam a bocsánat S tán bölcsebb úr lehet türelmes és víg, Zöld hecceket én már nem tűrök végig.)
(Mindig a zöldség s másat-majmolás Rontotta el magyaroknak a dolgunk S Augiász vén óla bűzlik itt Melyből ki mindig kevesebbet hordunk. S hogy egy igazi falurossza sincs Ki magyarosan mindent fölfricskázzon, Csak porosz junker vetemedett mása, Ha lesz sírunk, hát sírunkat ez ássa.)
(Ejh, most mindezt az ördög vigye el: Justh akarjon, ha van, hogy mit akarjon S aztán lehet, hogy hamar túlesünk Két nemzedékes, kavart, léha sarjon.) Lágyan, félőn kérdezte Margitát Ottokár, hogy fantomát őrizhesse. - Barátom - szólt ez - nincs itt kész még semmi, Legokosabb a Multhoz visszamenni.
És Ottokárt a nagy-szív démona Valahogy, bután, bokáig megszállta: Hát visszaküldi e fél-hajadont A vágytalan, rossz vágyu vissza-vágyba És Hold-sütésnél vígan hitte el, Amit másnak sem volna kár elhinni: Ha szerelmünk egy asszonyhoz túlságos, Vigyük vissza tisztelt férje-urához.
Különös, sötét szüret-éjszaka, Páros vándorlás lomb-hullajtó parkban, Margita száján síró kacagás: - Tudtam, de meghallani nem akartam. - Mért kergette el már a szívemet S mért kergette el szívét a szivemtől? Ottokár nagy, szerelmes vallomása Űzte bele a nőt a régi nászba.
(Nem tenni s egy szót ki nem mondani Szent, nyugodalmas, nagy boldogság volna, De tenni és szólni hozzá sokat És letörni a mai ember sorsa. Óh, földi dolgok, ha nem kellene Birtoktokért megmozdítni az ujjat S úgy magatoktól ölünkbe esnétek: Be szép volna és - be kevés az Élet.)
![](//gportal.hu/portal/nyulmami/image/gallery/1177968534.gif)
|